Робърт Хауърд
Нещото в гробницата

Превод от английски: Иван Златарски, 1991

chitanka.info

Най-големият герой на хайборейските времена не е хайбореец, а варварин — Конан от Цимерия, чието име е свързано с много легенди. Оцелели са полу-легендарни истории от времето на най-древните цивилизации — Хайборея и Атлантида, макар и в тях да има само фрагменти. По-голямата част от онова, което ни е известно за кариерата на Конан идва от т.н. „Немедийски Хроники“. Ето как започва в тях разделът, посветен на Конан:

„Знай, о Принце, че през годините от времето, когато океаните погълнаха Атлантида с блестящите й градове и времето на възвисяване на Синовете на Ариас, има епоха, която е трудно да си въобразиш, епоха на сияйни кралства, пръснати по света като синя мантия под звездите — Немедия, Офир, Бритуния, Хайперборея, Замора — с нейните тъмнокоси жени, и кули, със забулена под паяжина мистерия, Зингара — с нейното рицарство, Кот, който граничеше с пасторалните земи на Шем, Стигия — чийто гробници бяха охранявани от сенки, Хиркания, чийто ездачи били облечени в стомана, коприна и злато. Но най-гордото кралство от всички било Акуилония, върховен властник на мечтания Запад. Натам отива Конан от Цимерия, чернокос, навъсен, с меч в ръка, крадец, разбойник, убиец, изпълнен с гигантска меланхолия, но и с върховна радост, за да стъпи по обсипаните със скъпоценни камъни тронове с обутите си в сандали крака.

Във вените на Конан тече кръвта на древните Атланти, погълнати от моретата осем хиляди години преди неговото време. Роден е в клан, населяващ област в северозападна Цимерия. Дядо му бил член на племе от Юга, който избягал от собствения си народ поради кръвна вражда и след дълги скитания, потърсил убежище при хората на Севера. Самият Конан се родил на бойното поле по време на битка между неговото племе и орда Ванири-нашественици.

Не е известно кога младият Конан е зърнал цивилизацията за първи път, но още преди да били изтекли петнадесет зими, той бил известен като боец край огньовете на съвета. В онази година Цимерийските вождове забравили техните вражди и обединили сили за да отблъснат Гъндърейците, които нахлули през границата с Акуилония и започнали да колонизират южните покрайнини на Цимерия. Конан бил член на виещата, жадна за кръв орда, която се прехвърлила през северните хълмове, прескочила през загражденията и с меч и факли в ръцете изхвърлила Акуилонците обратно през техните граници.

По време на битката при Венариум Конан бил висок над метър и осемдесет и тежал над седемдесет и пет килограма. Той бил бдителен и можел да се прокрадва като човек от горите, бил желязно твърд като човек от планините, имал Херкулесовата физика на своя баща-ковач и добре познавал ножа, бойната секира и меча.

След ограбването на Акуилонския аванпост, Конан се върнал за кратко при племето си. Неспокоен заради младостта си, заради традициите, заради времето, в което живеел, той прекарал известно време с една Езирска банда в неуспешни рейдове срещу Ванири и Хайперборейци. Шестнадесет годишният Цимериец завършил последната акция окован във вериги. Той, обаче, не останал дълго пленник…“

1. Червени очи

Два дена вълците го преследваха през горите и сега отново се бяха приближили. Поглеждайки назад през рамо, момчето успя да ги зърне: рунтави, едри сиви сенки, подскачащи между черните дънери на дърветата, с очи, блестящи като червени въгленчета в спускащия се здрач. Той знаеше, че този път няма да може да ги отблъсне както бе съумявал преди.

Не можеше да вижда надалеч, защото навсякъде около него, като някакви мълчаливи войници на една омагьосана армия, се издигаха черните стволове на милиони смърчове. Снегът се бе задържал на някакви неясни, бели петна по северните склонове на хълмовете, но ромоленето на хиляди ручейчета от топящиия се сняг и лед подсказваше настъпването на пролетта. Но даже и в разгара на лятото това бе един тъмен, смълчан и мрачен свят, а сега, когато слабата светлина отстъпваше пред приближаващия здрач, той изглеждаше още по-печален от обикновено.

Юношата продължи напред, нагоре по гъсто залесения склон, както бе бягал в продължение на два дена, след като с бой си бе пробил път за да избяга от хайперборейския затвор за роби. Макар и чистокръвен цимериец, той бе един от бандата нападатели-езири, която нарушаваше границите на хайперборейците. Изпитите, руси войни на онази мрачна земя бяха организирали клопка и бяха разбили групата на нападателите, а момчето Конан за първи път в живота си вкуси от горчивината на веригите и бича, които бяха ежедневието на роба.

Не бе останал, обаче, дълго пленник. Работейки през нощта, когато другите спяха, той бе трил едно от звената на веригата, докато се бе оказал в състояние да го счупи. А после, по време на проливен дъжд, си бе пробил път към свободата. Развъртайки еднометровото парче тежка верига, той бе убил надзирателя и войника, който бе скочил за да му препречи пътя и бе изчезнал в пороя. Дъждът, който го бе скрил, бе заблудил и кучетата на групата, която бе изпратена за да го намери.

Макар и свободен за момента, младежът се бе озовал на половин кралство разстояние от родната Цимерия. Така че бе побягнал на юг, към дивата планинска страна, която разделяше южните покрайнини на Хайперборея от плодородните равнини на Бритуния и степите на Туран. Някъде на юг, бе чувал той, се намираше митичното кралство Замора — Замора с тъмнокосите си жени и кулите със забулени в паяжина мистерии. Там бяха легендарните градове — столицата, Шадизар, наричана Градът на Злото, градът на крадците — Аренджун и Йезуд — градът на Бога-паяк.

Предишната година Конан за първи път бе вкусил от лукса на цивилизацията, когато като един от жадната за кръв орда цимерийци, която бе просто преляла през стените на Венариум, бе взел участие в плячкосването на Акуилонския аванпост. Вкусът на опитаното бе раздразнил апетита му за още. Той нямаше ясни амбиции или програма за действие, нищо освен смътни мечти за безразсъдни приключения в богатите земи на Юга. Видения на блестящо злато и скъпоценни камъни, неограничено много ядене и пиене, горещите прегръдки на красиви жени от благородническо потекло като награди за смелостта му, запълваха младата му наивна глава.

На юг, мислеше си той, едрата му фигура и силата му щяха по някакъв начин лесно да му донесат слава и богатство сред израсналите в града слабаци. Така че той се насочи на юг за да потърси съдбата си, без нищо друго освен дрипавата си, претрита туника на гърба и едно парче верига в ръката.

И тогава го бяха надушили вълците. Обикновено един активен мъж нямаше защо да се страхува от вълците. Но сега беше краят на зимата и вълците, изгладнели след един тежък сезон, бяха решени да поемат риска на отчаянието.

Първият път, когато го бяха настигнали, той бе размахал веригата с такава сила, че бе оставил един сив вълк, гърчейки се и виейки със счупен гръбнак в снега зад себе си, както и още един убит със смазан череп. Алена кръв бе обагрила топящия се сняг. Изгладнялата глутница се бе извърнала от младежа с пламтящи очи и ужасната свистяща верига, за да се нахвърли над собствените си мъртви братя, а Конан бе избягал на юг. Но, преди да мине много време, те отново бяха по следите му.

Вчера, по залез слънце, те го бяха настигнали при една замръзнала река на границата с Бритуния. Той се бе бил с тях на хлъзгавия лед, размахвайки окървавената верига, докато най-смелият вълк бе захапал с безжалостните си челюсти едно от звената на веригата и я бе изтръгнал от вдървената му ръка. След това в разгара на битката и поради тежестта на глутницата, ледът под тях се бе пропукал. Конан се бе озовал задъхващ се и давещ се в ледената вода. Няколко вълка бяха пропаднали с него — за един кратък миг в съзнанието му се бе запечатала гледката на вълк, полупотънал, драскащ френетично с предните си лапи ръба на леда, но колко вълци бяха съумели да се измъкнат и колко бяха завлечени от бързото течение под леда, той така и не разбра.

С тракащи зъби, той се бе изтеглил от леда на отвъдния бряг, оставяйки виещата глутница зад гърба си. Цялата нощ бе тичал на юг през хълмистата гора, полугол и полузамръзнал, а след това и целия ден. Сега те отново го бяха настигнали.

Студеният планински въздух изгаряше напрегнатите му дробове, а всяко вдишване бе като че ли поема глътка от някаква адска пещ. Безчувствени, натежалите му крака се движеха като бутала. С всяка стъпка, обутите му в сандали ходила потъваха в подгизналата почва и отново излизаха от нея с някакъв всмукващ звук.

Той знаеше, че с голи ръце няма никакъв шанс срещу цялата дузина рунтави убийци. И все пак, подтичваше без да спира. Неговото сурово цимерианско наследство не му позволяваше да се предаде, дори пред лицето на сигурната смърт.

Отново заваля сняг — големи, мокри снежинки, които падаха с леко, но осезаемо шумолене и покриваха влажната, черна земя и извисяващите се смърчове с неизброимо много бели точки. Тук-там големи канари се издигаха от покритата като килим с иглички земя; почвата започваше да става все по-камениста и планинска. И тук, помисли си Конан, можеше да бъде единственият му шанс да си спаси живота. Той можеше да се изправи с гръб, опрян на някоя скала и да прогони с бой вълците, когато те се хвърлеха върху него. Шансът бе нищожен — той добре познаваше светкавичната, като на стоманен капан, бързина на тези източени, жилести, тежки по петдесет килограма тела, но дори този шанс бе по-добър от никакъв.

Дърветата се разредиха, а наклонът ставаше все по-стръмен. Конан скочи към една голяма маса струпани скали, която се издигаше над повърхността на хълма като вход към заровен дворец. В този момент вълците изскочиха от горичката и се втурнаха към него, виейки като някакви алени демони на Ада в момента, когато настигат и разкъсват обречената душа.

2. Вратата в скалата

През бялата вихрушка на падащия сняг, момчето видя зееща чернота между две големи, плоски скали и се хвърли към нея. Вълците бяха по петите му — струваше му се, че усеща горещия им, гаден дъх върху краката си, и в този момент се хвърли в черната цепнатина, която зейна пред него. Успя да се втисне в дупката в момента, когато най-близкият до него вълк скочи върху му. Челюстите, от които капеше слюнка, щракнаха във въздуха; Конан бе в безопасност. Но за колко дълго?

Навеждайки се, със слепешката протегнати в тъмното ръце, Конан опипа грапавия каменен под, търсейки някакъв предмет, с който да пропъди виещата глутница. Можеше да чуе леките им стъпки по пресния сняг отвън и драскането на лапите им по камъка. Както него, дишането им бе тежко и на пресекулки. Те душеха и виеха, искайки кръв. Но нито един не минаваше през прохода, който отвътре се виждаше като един неясен, сив процеп в тъмнината. И това бе странно.

Конан установи, че се намира в някаква тясна камера в скалата, непрогледно черна с изключение на слабата светлина на здрача, която проникваше през процепа. Неравният под на килията бе осеян с боклук, навят през столетията от вятъра или донесен от зверове и птици: сухи листа, смърчови иглички, клончета, няколко пръснати наоколо кости, камъчета, отломки от скалата. Нямаше нищо в целия този боклук, което да може да се използува вместо оръжие.

Изправяйки се в целия си ръст — вече сантиметри над метър и осемдесет, момчето започна да изследва стената с протегната ръка. И скоро попадна на друга врата. Докато слепешката търсеше път във вече непрогледната тъмнина, опипващите му пръсти му разказаха, че има следи от длето по камъка, оформящи загадъчните фигури на някакво неизвестно писмо. Неизвестно поне за необразованото момче от северните земи на варварите, което не можеше нито да чете, нито да пише и което презрително гледаше на подобни цивилизовани умения като на нещо женствено. Той трябваше да се сгъне надве за да се провре през вътрешната врата, но веднъж озовал се вътре, можеше отново да се изправи. Поспря, вслушвайки се предпазливо. Макар тишината да бе абсолютна, някакво чувство го предупреждаваше, че не е сам в камерата. Не бе нещо, което можеше да види, чуе или подуши, а бе някакво чувство на присъствие, различно от останалите.

Неговите чувствителни, тренирани в гората уши, долавяйки ехото, му казваха, че тази вътрешна камера е много по-голяма от външната. Мястото миришеше на древен прах и на изпражнения от прилепи. Краката му, които придвижваше с приплъзване, се докосваха до неща, пръснати по пода. Макар и да не виждаше тези предмети, усещането от тях не беше както от горския боклук, пръснат из преддверието. Това по-скоро бяха неща, сътворени от човешка ръка.

Правейки една бърза крачка към стената, той се препъна в един такъв предмет в тъмното. Докато падаше, нещото се разчупи с пукот под тежестта му. Някаква треска се заби в крака му, добавяйки още една драскотина към онези, причинени му от клоните на смърчовете и ноктите на вълците. Проклинайки, той се изправи и опипа в тъмното предмета, който беше строшил. Това бе стол, чието дърво бе така изгнило, че бе лесно да се счупи от тежестта му.

Сега той продължи изследванията си по-внимателно. Опипващите му ръце докоснаха друг, по-голям предмет, който той след малко разбра, че е колесница. Колелата се бяха счупили поради изгниването на спиците им, така че колесницата лежеше сред отломки от спиците и парчета от дъгите на самите колела.

Търсещите ръце на Конан попаднаха върху нещо студено и метално. Осезанието му подсказа, че това вероятно е ръждясало желязо от конструкцията на колесницата. Това му подсказа една идея. Извръщайки се, той се придвижи до вътрешния портал, който можеше едва-едва да различи във всеобхватната тъмнина. От пода на преддверието той събра в юмрука си трески и няколко каменни отломки. Обратно във вътрешната камера, той събра треските на куп и удари с камъните по желязото. След няколко неуспешни опита, той избра камък, който избиваше искри след удар в желязото.

Скоро след това пред него гореше малък огън с много дим, който той подхранваше със счупените парчета от стола и от колесницата. Сега вече можеше да се отпусне, да си почине след ужасното бягане и да постопли вдървените си ръце. Живият огън щеше да задържи на разстояние вълците, чийто вой все още можеше да се чуе отвън. Те явно чувствуваха някаква неувереност да го последват в тъмнината на пещерата, но и не искаха да се откажат от жертвата си.

Огънят хвърляше топла, жълта светлина, чийто отблясъци танцуваха по грубите каменни стени. Конан се огледа около себе си. Стаята беше квадратна и дори по-голяма, отколкото си бе помислил в началото. Високият таван се губеше в сянка и бе покрит с паяжина. Няколко други стола бяха поставени покрай стените, заедно с два разпаднали се сандъка, чието съдържание бе дрехи и оръжие. В голямата каменна стая имаше дъх на смърт — на древни, непогребани неща.

Изведнъж косата на тила му настръхна и момчето почувствува как по кожата му пробягват мравки на свръхестествен ужас. Защото там, на един огромен, каменен стол, в далечния край на камерата, седеше като в трон огромната фигура на гол мъж, с оголен меч върху коленете и лицето на черепа се бе втренчило в него през мъждукащата светлина на огъня.

В момента, когато забеляза голия гигант, Конан осъзна, че той е мъртав, мъртав от векове. Крайниците на трупа бяха кафяви и сгърчени като сухи клони. Плътта на огромния гръден кош бе изсъхнала, съсухрена и напукана, така че висеше на дрипи по виждащите се ребра.

Това знание, обаче, не премахна студената тръпка на ужас, обхванала младежа. Безстрашен не за възрастта си във война, готов да се изправи срещу всеки мъж или див звяр на бой, момчето не се боеше нито от болката, нито от смъртта, нито от живите си врагове. Но той бе варварин от северните хълмове на изостанала Цимерия. Като всички варвари, той смъртно се боеше от свръхестествените ужаси на гроба и от тъмното, с бродещите в него демони и чудовищните, тътрещи се неща на дълбоката Нощ и Хаоса, с които примитивните народи населяват тъмнината зад чертата на лагерния огън. С по-голяма готовност Конан би се изправил дори срещу гладните вълци, отколкото би останал тук, с онова мъртво нещо, което бе забило гневен поглед надолу към него от каменния си трон, докато мъждукащата светлина вдъхваше живот в набръчканото лице на черепа и движеше сенките в навъсените кухини на очните орбити като тъмни, горящи очи.

3. Нещото на трона

Макар кръвта му да бе изстинала и космите на тила му настръхнали, момчето с гняв се опита да се овладее. Проклинайки нощните си страхове, той се упъти с вдървена походка през гробницата за да погледне отдавна мъртвото нещо по-отблизо.

Тронът представляваше една квадратна канара от лъскав, черен камък, грубо издълбан в подобие на стол върху кръгъл пиедестал. Голият мъж бе или умрял докато бе седял на него, или бе поставен там в седнало положение след смъртта му. Каквито и да са били дрехите, които бе носил, те отдавна се бяха свлекли от тялото му на изгнили парчета. Бронзови катарами и ивици кожа от доспехите лежаха до краката му. Бронзов шлем с рога, сега покрит със зеленикава, мазна патина, коронясваше черепа над изсушеното, ужасно, кафяво лице.

С железни нерви, Конан се насили да надзърне в тези изядени от времето черти. Очите бяха потънали навътре, оставяйки след себе си два черни кладенеца. Кожата се бе опънала върху изсъхналите устни, оголвайки жълти зъби в едно лишено от радост ухилване.

Кой е бил той, това мъртво нещо? Войн от древността — някой велик вожд, от който са се страхували, докато е бил жив и е бил оставен на трона дори и в смъртта му? Никой не би могъл да каже. Стотици раси бяха кръстосвали и управлявали тези погранични планински райони откакто Атлантида бе потънала под изумрудените вълни на Западния Океан преди повече от осем хиляди години. Съдейки по украсения с рога шлем, кадавърът би могъл да бъде на някой вожд на древните ванири или езири или пък крал на някое забравено хайборейско племе, отдавна изчезнало в сенките на времето и погребано под праха на вековете.

И тогава погледът на Конан падна върху огромния меч, който лежеше напреко на костеливите бедра на трупа. Това бе едно ужасно оръжие: острието бе дълго над един метър. Бе изработен от синкаво желязо — не мед или бронз, както би могло да се очаква, съдейки по възрастта му. Трябва да е било едно от първите железни оръжия, създадени от ръката на човек; легендите на народа на Конан си спомняха дните, когато мъжете сечаха и мушкаха с грапави бронзови оръжия, а получаването на желязо бе непознато. Много битки бе видял този меч в мъглявото минало, защото острието му, макар и все още остро, бе нащърбено в местата, в които се бе срещало с остриетата на други мечове или бойни секири. Покрит с петна от времето и поръждясал, мечът все още беше оръжие, което плашеше.

Момчето почувствуа пулса си да се ускорява. Кръвта на родения за война закипя в него. Кром, какъв меч! Подобно острие бе много повече от достатъчно за да се оправи с изгладнелите вълци, които тичаха, виеха и чакаха без умора. Протягайки ръка към ръкохватката, той не забеляза предупредителния блясък, който присветна в сенките на очите в лицето на черепа на древния войн.

Конан претегли в ръката си меча. Тежеше като че ли бе от олово — меч от древността. Може би някой знаменит крал-герой го бе носил — някой легендарен полубог като Кул от Атлантида, крал на Валузия по времената преди Атлантида да изчезне в неспокойното море…

Момчето замахна с меча, чувствувайки как мишците му се изпълват със сила и сърцето му забива по-бързо от гордостта на придобивката. О, Богове, какъв меч! С такова острие не може да има съдба, която един войн да не пожелае! С меч като този, дори полуголият млад варварин от дивите пустоши на Цимерия, би могъл да си пробие път в света, да мине през реки от кръв и да намери мястото си между великите крале на Земята!

Той отстъпи от каменния трон, опитвайки лъжливи движения и разсичайки въздуха с острието, започвайки да чувствува износената от времето ръкохватка в твърдата си длан. Острият стар меч свистеше в задимения въздух, а играещата светлина на огъня се отразяваше в блестящи лъчи от плоската част на острието, стрелкайки се по стените на гробницата като малки, златни метеори. С такова могъщо оружие в десницата си, той можеше да се изправи не само срещу гладните вълци отвън, а и срещу всички войни на света.

Момчето пое дълбоко въздух в гърдите си и издаде ехтящият боен вик на неговия народ. Ехото от вика, като гръмотевица изкънтя в камерата, размърдвайки древните сенки и стария прах. Конан и за минута не помисли, че подобно предизвикателство в това място може да раздвижи и други неща освен сенките и праха — неща, които имаха правото да спят без да се нарушава покоя им през всички идни векове.

Той спря, замръзнал насред крачка, защото някакъв труден за описване звук, някакво сухо изскърцване се разнесе откъм трона в гробницата. Извъртайки се, той видя… и почувствува как косата му се изправя и кръвта му замръзва във вените. Всичките му суеверни страхове и първичен страх от нощта се надигнаха с вой в него, за да запълнят съзнанието му със сенки на лудост и ужас. Защото мъртвото нещо живееше.

4. Когато мъртвите проходят

Бавно, конвулсивно, трупът се надигна от величествения каменен стол и го изгледа с черните си кладенци, където сега като че ли живи очи блестяха със студен, зъл поглед. Някак — по силата на каква първична некромания Конан не можеше да каже, животът все още движеше изсъхналата мумия на отдавна мъртвия вожд. Хилещите се челюсти се отваряха и затваряха в една ужасна пантомима на говор. Но единственият звук бе скърцането, което Конан бе чул, като че ли свилите се остатъци на мускулите и сухожилията се търкаха сухо помежду си. За Конан тази мълчалива имитация на реч бе по-ужасна от самия факт, че мъртвецът живееше и се движеше.

Скърцайки, мумията слезе от пиедестала на древния си трон и завъртя черепа си в посока на Конан. И когато лишеният от очи поглед се заби върху меча в ръката на Конан, някакъв див магьоснически пламък блесна в кухите очни орбити. Пристъпвайки тромаво през камерата, мумията се насочи към Конан като една фигура на безименен ужас, изтръгнала се от кошмарите на луд злодей. Тя протегна костеливите си пръсти за да измъкне меча от силните млади ръце на Конан.

Вдървен от суеверен ужас, Конан отстъпваше стъпка след стъпка. Светлината на огъня хвърляше черната, чудовищна сянка на мумията върху стената зад нея. Сянката подскачаше по черния камък. Като се изключи пукането на треските от древните мебели, които Конан бе нахвърлял в огъня, шумоленето и скърцането на кожените мускули на трупа, които го движеха, клатейки се стъпка след стъпка в гробницата и задъханото дишане на младежа, който се бореше за глътка въздух, стегнат в хватката на ужаса, като се изключеха всички тези звуци, в гробницата беше тихо.

Мъртвото нещо бе накарало Конан да опре гръб в стената. Клещите на костеливата ръка се протегнаха напред. Реакцията на момчето бе автоматична — то инстинктивно нанесе удар. Острието на меча изсвистя и отсече протегната ръка, която с пукат се строши като пръчка. Все още стискайки празния въздух, ръката падна със сух звук на пода; от сухия остатък на предмишницата не протече кръв.

Ужасната рана, която би спряла всеки жив войн, даже не забави ходещия труп. Той просто свали остатъка на отсечения крайник и протегна другата си ръка.

Подивял от ужас, Конан се хвърли от стената, размахвайки меча си в широки размазващи удари. Единият попадна странично в мумията. Попадението натроши ребрата като клони и трупът бе отхвърлен във въздуха с трясък. Конан стоеше, тежко дишайки в центъра на стаята, вкопчил се в износената ръкохватка с потната си длан. С разширяващи се очи, той наблюдаваше как, скърцайки, мумията са надига с труд отново на крака и започва механичното си придвижване към него, протегнала единствената си ръка.

5. Дуел с мъртвеца

Те бавно се въртяха в кръг. Конан с жар замахна, но трябваше да отстъпва крачка след крачка, пред невъзможното да се спре движение на мъртвеца.

Ударът, нанесен по останалата ръка, пропусна целта си, понеже мумията рязко дръпна крайника си от пътя на меча; от силата на замаха Конан се завъртя и преди да възвърне равновесието си, нещото бе почти върху него. Ноктите се стрелнаха към него, вкопчиха се в туниката му и разкъсаха прогнилата тъкан от тялото му, оставяйки го гол, с изключение на сандалите и набедрената превръзка.

Конан отскочи назад и замахна към главата на чудовището. Мумията наклони глава и отново Конан трябваше да излази встрани за да се запази от захват. Накрая, той успя да нанесе разтърсващ страничен удар в главата, отсичайки единия от роговете на шлема. Нов удар запрати самия шлем с дрънчене в ъгъла. Следващият се заби в сухия, кафяв череп. За момент острието се заклещи — момент, който едва не се оказа последен, защото кожата му бе одрана от древните черни нокти, докато той неистово се опитваше да освободи оръжието си.

Мечът отново попадна в ребрата на мумията, отново за една почти фатална секунда се заклещи в гръбнака и със сила отново бе освободен. Изглеждаше, че нищо не може да го спре. Мъртав, на него не можеше нищо повече да се случи. След всеки удар той се заклащаше и отново се насочваше с провлачената си походка, неуморим, непоколебим, макар тялото му да бе понесло рани, от които цяла дузина могъщи воини щяха вече да стенат в праха.

Как можеше да се убие нещо, което вече бе мъртво? Въпросът ехтеше бясно в главата на Конан. Той се повтаряше и повтаряше, докато той помисли, че ще полудее от тези повторения. Дробовете му с труд работеха; сърцето му биеше, сякаш щеше да се пръсне. Колкото и да сечеше и да удряше, нищо не можеше даже да забави мъртвото нещо, което се движеше след него.

Следващият път той нанесе по-хитър удар. Осъзнавайки, че ако нещото не може да ходи, то няма да може и да го преследва, той нанесе жесток удар в обратна посока срещу коляното на мумията. Костта се счупи и мумията се свлече сякаш раболепно в праха на пода на пещерата. Но все още неестественият живот гореше в изсъхналите гърди на мумията. Тя се изправи на крака и се хвърли след момчето, влачейки повредения си крак.

Конан нанесе нов удар, който отнесе долната половина на лицето на мъртвото нещо; челюстите изтракаха някъде в сенките. С лице, което разкриваше само счупената бяла кост под тайнствения блясък на очните кухини, то продължаваше преследването на противника си по един неуморим, механичен начин. Конан започна да иска да бе останал навън при вълците, вместо да търси убежище в прокълнатата гробница, където неща, които би трябвало да са умрели преди хиляда години, все още дебнеха и убиваха.

И тогава нещо го хвана за глезена. Загубвайки равновесие, той падна по цялата си дължина на грубия каменен под, ритайки с всички сили за да освободи крака си от кокалестия захват. Той погледна надолу и кръвта му замръзна, когато видя отсечената ръка на трупа, здраво вкопчила се в ходилото му. Кокалестите й пръсти се забиваха в плътта.

След това, над него се изправи ужасяващата фигура, която сякаш бе извадена от ужаса на кошмара и лудостта. Счупеното, обезобразено лице на трупа му се ухили и ръката с извити пръсти се стрелна към гърлото му.

Конан реагира инстинктивно. Със всичката си мощ, той заби обутите си в сандали крака в хлътналия стомах на мъртвото нещо, извисило се над него. Захвърлено във въздуха, то падна с трясък зад него, точно в огъня.

Конан сграбчи отсечената ръка, все още вкопчена в крака му. Той със сила я откъсна, изправи се на крака и захвърли крайника в огъня след останалата част на мумията. Поспря се да си вземе меча и се извъртя обратно към огъня… за да види, че битката е приключила.

Изсушена от безбройните столетия, мумията гореше като прахан. Неестественият живот в нея все още не беше угаснал, защото тя се изправи, обгърната в пламъци, превърната в жива факла. Тя направи крачка да излезе от огъня, но повредения й крак поддаде и тя рухна в ревящия огън. Пламтящата ръка потръпна като извиващ се клон. Черепът се търколи върху въглените. След няколко минути мумията изгоря напълно, оставяйки след себе си само няколко блестящи въглена почерняла кост.

6. Мечът на Конан

Конан изпусна в дълбока въздишка въздуха от дробовете си и въздъхна отново. Напрежението като че ли се стичаше от него, оставяйки едно чувство на безпомощност във всичките му крайници. Той избърса студената пот на ужаса от лицето си и причеса сплетените си черни коси с пръсти. Мумията на мъртвия войн накрая бе истински мъртва и великия меч бе негов. Той отново го претегли в ръка, преценявайки теглото и мощта му.

За момент той помисли дали да не прекара нощта в гробницата. Беше смъртно уморен. Навън вълците и студа щяха да го довършат, а дори неговото вродено чувство за посока нямаше да му помогне да следва избрания път в една беззвездна нощ и една непозната земя.

И тогава го сграбчи чувството на отвращение. Пълната с дим гробница вонеше вече не само от праха на вековете, но и с изгорялата отдавна мъртва човешка плът — една странна миризма, нищо познато за носа на Конан и абсолютно отвратителна. Празният трон сякаш му се надсмиваше. Чувството за присъствие, което го бе изненадало в началото, когато бе влязъл в камерата, все още витаеше във въздуха. Косата му настръхна, по кожата му пролазиха мравки от мисълта да преспи в тази обитавана от духове камера.

Освен това, с новия си меч, той бе изпълнен с увереност. Гърдите му се разшириха и той размаха меча си в свистящи кръгове.

Миг по-късно, загърнат в стар кожен плащ взет от един от сандъците и държейки факел в едната си ръка и меча в другата, той излезе от пещерата. Поглед нагоре му показа, че небето се прояснява. Конан огледа звездите, които се виждаха между облаците, и отново се отправи на юг.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.